PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ FILM NETFLIX
UVÁDÍ
Možná nejlepší způsob pochopení stoické slupky japonské kultury
je jízda metrem.
Je to klidné.
Slušné.
Zdrženlivé.
Příští zastávka Akihabara.
- Je tu systém. - Otevřou se dveře nalevo.
Řád.
Tak jak kultura jako tato...
vytvoří toto?
Na začátku roku jsem se ponořila do něčeho, o čem jsem nic nevěděla.
Temný, zvrácený a bláznivý svět anime...
mangy...
a japonské kontrakultury.
Jako mnoho lidí ze západu jsem brala anime jako plejádu postav Hello Kitty
v oděvu školaček, okatých a na duhových ponících.
Paráda!
Kdybych mu jen trochu vlezla do zadku,
propadla bych se hanbou.
Ale jsou často temné a přímo zvrácené.
Dokonce i Hollywood je ovlivněný anime.
A i když o tom nic nevím,
rozhodla jsem se, že se ze mě stane expert na anime.
A možná i lepší filmařka.
Že jo? Viď?
Takže co je vlastně anime?
Ať jste v anime nováček jako já, nebo jste otaku, asi si říkáte:
Jak někoho něco takového napadne?
Nebo tohle?
Nebo dokonce...
tohle?
Kdo jsou ty tvořivé a vyšinuté mozky
stojící za dnešní nejmodernější anime?
V kultuře konformismu se může popularita
tohoto umění zdát jako problém.
Ale mohlo by to být řešení?
A čeho?
Prošla jsem si anime klipy,
a místo odpovědí mám jen víc otázek.
Ano, na tohle mě Netflix najal.
Ale nebyla to jen práce.
Stala se z toho posedlost.
Musela jsem najít duši anime,
pochopit geniální mozky tvůrců a poodhrnout roušku tajemství.
Mohla by to být epická výprava za anime.
Vzrůšo, co?
Jediný problém je, že jsem v L.A.
A nemám zdání, jak to udělám.
Začalo to seriálem Castlevania.
Byl temný, ujetý a krásný.
Říkala jsem si: „Kdo něco takového vymyslel?“
Tak jsem ho našla.
Nejostřejšího tvůrce anime v L.A.
Říkají mu Quentin Tarantino digitální doby.
Ale kdo je Adi Shankar?
Naposled jsem googlil cestování časem. Cestuju jím.
Jsem z budoucnosti, ne ze současnosti.
Jak se Castlevania změnila
z milované videohry, která byla mrtvá,
v úspěšný seriál na Netflixu?
Měl jsem filmy, na kterých jsem si udělal kariéru.
Některé byly v kinech a vedly si skvěle.
Já jsem na filmy moc nebyl.
Víc mě bavilo dělat fanouškovské filmy na internetu.
Jeden byl Power/Rangers a jeden James Bond, vyšly týden po sobě.
A některé z nich byly úplně nukleárně virální.
A je to zajímavé,
nedíval jsem se na kariéru v tomto...
v tomto světle,
ale pak mi to vysvětlil jeden rapper.
Zavolal mi: „Jak se vede? Tady Kanye.“
A já: „Co? Haló?“ Pak jsme se sešli.
Rappeři to považují za mou mixtape, z čehož mám super pocit.
Pro mě jsou to fanouškovské filmy, což tak super není. Takže ty filmy vedly
k tomu, že mi Netflix tweetnul.
Napsali mi: „Přijeď na schůzku.“
A to přímo vedlo ke Castlevanii.
Když jsem byl malý, netušil jsem, že se někomu líbí, co jsem miloval.
Nebylo to cool. Lidi dělali, že...
Ti, kterým se to líbilo, dělali, že ne.
A dnes se převlékají třeba za Gokua.
Je to pecka. Mám i tu rukavici Power Glove.
Svítí.
Když jsem vyrůstal v Hongkongu, byla tam
v televizi úžasná anime, ale nikdy v angličtině.
Takže jsem nevěděl, o co jde, ale vypadalo to hezky.
Řekl jsem si, že jednou uděláme svoje a bude vypadat takhle.
Netflix okamžitě řekl: „Ano!
Udělej šílenou anime adaptaci té videohry.
Jdi do toho.“
Pak jsme se na sebe podívali s Kevinem,
který se mnou seriál dělal. Mělo to být ve 2D.
Měl to být ručně kreslený styl jako pocta těm OVA,
které jsem sledoval v Hongkongu a miloval je.
Byla to krásná umělecká forma.
Moje rodina mou tvorbu považuje za násilnou.
Je hodně násilná.
Tohle je Mooshi. Je to člověk, takže anglicky rozumí.
Vždycky vidím takovou reakci, z které jsem zmatený.
Lidi vidí Mooshi a ptají se: „To je tvůj pes?“ A já: „Jo.“
„Toho sis pořídil? Nebyl to pes tvojí přítelkyně?“
A já: „Ne! Takového jsem vždycky chtěl.“
A oni: „To není...“ Vždycky reagují stejně.
„Takového psa bych si u tebe nepředstavoval.“
A já: „Co? O čem to mluvíte?
Jakého psa si u mě představujete?
Rotvajlera?
Německého ovčáka? Bojové plemeno?
Nějakého psa robota? Nebo psa démona? Co?“
Adi Shankar byl cestovatelem v čase.
A já si přála, aby mě vzal do bodu, než jsem na tento film kývla.
Tak jo.
Co je anime?
To by mělo být snadné.
Nebo ne. Co je kreativita?
Kde lidi berou nápady?
Instagram není ztráta času, ale inspirace. Že jo?
Anime poznáme, když poznáme jeho kolébku.
Co se inspirovat klasickým dokumentem?
Japonsko, kotva Východu.
Země krásy a rozmanitosti...
kde Východ potkává Západ...
Kde se mísí moderní oblečení, městské plánování a průmysl...
ale hranice země a zvyky se stále řídí...
Nebo ne. Špatný nápad.
Ne. Anime poznáme, jedině když se vydáme do Japonska.
Poznat ty vyšinuté mozky osobně.
Poznat ta největší jména z branže. Napíchnout se na zdroj. Hlavní žílu.
Proč je Japonsko jeho kolébka?
K pochopení anime se musíme ponořit do složitostí japonské kultury
a nuancí jeho způsobu života.
Jak to uděláme? Přes jídlo!
Na Tokiu mám rád jídlo.
Zpovídala jsem spolustrávníka a tvůrce anime,
který vezme japonské anime ingredience
a podává naprosto multikulturní anime jídlo.
Ahoj! Já jsem Sam.
Těší mě. Já jsem Sam.
Ahoj! Jmenuju se Sam.
Nazdárek! Jmenuju se Sam.
Ahoj, jmenuju se LeSean Thomas.
Ahoj, jsem LeSean.
Ahoj, jsem LeSean Thomas.
Ahoj, jsem LeSean.
Ahoj, jmenuju se LeSean Thomas.
#Nazdárek
Po krachu internetových firem v New Yorku bylo těžké najít práci.
Takže jsem na volné noze ilustroval komiksy.
Hodně mě inspirovali umělci a kreativci,
s kterými jsem se setkal a kteří jsou lepší než já.
Baví mě spolupráce,
proto mám rád produkci animace.
Rád pracuji s velmi nadanými lidmi, nutí mě to zvyšovat laťku.
Tak jsem začal sledovat japonské animované seriály,
nezákonně nahrané na VHS v čínské čtvrti. V té době to bylo něco.
Vzal jsem trochu ode všeho, co mám rád, a vytvořil Cannon Busters.
Hudba v Cannon Busters je směsí jazzu, filharmonické a populární hudby.
Styl Cannon Busters je ovlivněný spojením věcí,
které jsem jako kluk sledoval v 90. a počátkem 80. let.
Roadshow projekce, dobrodružné filmy, japonské RPG hry,
Final Fantasy, Secret of Mana.
Tenhle projekt byl skvělou příležitostí to zkombinovat.
Moje oblíbená postava v Cannon Busters je Sam,
což je zkratka pro „speciální asociační model“.
Je to královský přátelský robot přitahující pozornost.
Má trochu OCD, je čistá, v lidech vidí jen to dobré.
Ne, v Cannon Busters nejsou postavy založené na mně.
Nejsem ten kreativec, který do své práce zasazuje sebe.
Vytvářím si mezi sebou a publikem odstup.
Jako Američan cítím, že japonská animace,
jako médium a umělecká forma, je médium, které jde napříč žánry.
Existují animované filmy pro batolata,
malé kluky a holky, teenagery, dospělé až po porno.
Necítím se jako outsider, ale jako návštěvník, host, chcete-li.
Japonská animace byla moje brána do japonské kultury.
Nasával jsem ji už jako kluk
a o Tokiu jsem věděl všechno z japonské animace a komiksů,
než jsem sem vůbec přijel.
Pro zajímavost: Japonsko spotřebuje víc papíru na mangu,
neboli japonské komiksy, než na toaletní papír.
Buď Japonsko potřebuje zvýšit příjem vlákniny...
nebo je to velká hromada komiksů.
Anime a manga, z které vychází, nejsou jen popkultura. Ony ji definují.
Během Zlatého věku anime byli animátoři a tvůrci mangy jako králové.
Nebo geograficky přesněji císařové.
Tvůrci královského obsahu. Instagramové celebrity doby minulé.
Ale víte co. Talentované.
A jak se z mangy stalo anime?
A jak ti umělci pracují pod vším tím tlakem?
Stavila jsem se na rozhovor s Tošikim Hiranem,
ostříleným mistrem přeměny mangy na anime,
který mi dal zlatý klíč k vyřešení této anime hádanky.
Během rozmachu anime byli animátoři, jak to říct...
nikoliv hvězdy, ale něco takového. Byli to idoly.
Já jsem původně animátor.
Začínal jsem tak a pak se stal režisérem.
Čím při tvorbě anime začínáte?
U dobrých scén.
Nejdřív uděláte scény, které se stanou základem.
V případě Bakiho jsou to zvláštní bojové postoje.
Takové věci.
Nejlepší bojové scény jsou K.O.
Vypadá to dobře, když tam je čisté provedení.
Pro anime si nejdřív promyslíte takové obrazy.
A na tom stavíte.
Jako animátor nejdřív myslím na to, co chci ukázat nejvíc.
Tak to chodí. Pak k tomu připojím všechno ostatní.
Když vytváříte film založený na manze,
tak ji rozložíte a dáte znovu dohromady.
U Bakiho jsme se chtěli držet mangy. To bylo pevně dané.
Kdy jste se rozhodl dělat anime?
Nikdy jsem ho dělat nechtěl.
- Nechtěl? - Chtěl jsem dělat mangu.
- Opravdu? - Ano.
Takže často navštěvujete obchody Mandarake?
Občas ano, jelikož TMS je v Nakanu,
kde je obchod Mandarake.
Takže to je meka.
Máte studio a nedaleko původní Mandarake.
- Ano. - Na co se tam díváte?
Na figurky a bazarové knihy.
- Víte, dnes není mnoho knihkupectví. - To je pravda.
Takže mangu koupíte v obchodech s mangou.
Jinde ji nemají. Takže to musím.
A velikosti jejich archivů jsou ohromující.
Kde dostáváte nápady?
Obvykle ve sprše.
Ale to si nemůžete dělat poznámky, ne?
Ano. Takže si to spěchám poznamenat.
- Vážně? - Ano, jinak to zapomenu.
Takže kreslíte scény úplně nahý...?
Ani ne. Osuším se. Rychle osušku a pak pro pero.
Hrubé náčrtky?
- Spíš krátké poznámky. - Poznámky rovnou ze sprchy.
Jsem zvyklý být sám.
Co jste naposledy googlil?
„Netflix“.
A teď jste se stal režisérem Bakiho.
Bylo zábavné kreslit Hanajamu?
Hanajama tam moc času nemá!
Kdybyste měl bojovat proti těm odsouzencům na smrt,
- koho byste si vybral? - Neumím bojovat. Hned by mě dostali.
Vaše oblíbená věta z Bakiho?
Moje oblíbená věta... „Na to seru.“
A byla tam.
Zlatá slova anime.
Ale na rozdíl od Bakiho jsem na to nesrala.
Vlastně vůbec ne.
Šla jsem do ulic ptát se fanoušků.
Co je láká a přitahuje k tomuto bláznivému médiu?
Bála jsem se, že ani cesta do Tokia
mi nedá potřebné odpovědi.
Ale to je zhruba smysl anime. Riskovat. Nikoho neposlouchat.
Řídit se vlastními pravidly.
A jazyková bariéra mě odradit nemohla.
Jsem nesmrtelná. Anime jako suši, co?
Promiňte, arigato.
Anime není stejné pro všechny, stejně jako Japonsko není.
Japonsko je tohle:
Ale je taky tohle:
Super, co?
Protože japonská anime subkultura
zplodila ještě šílenější a věrnější subsubkultury.
A když říkám šílené, myslím šílené.
Příznivce rockabilly, co se oblékají jako američtí greaseři z 50. let.
Nebo gotiky.
Nebo lolity.
Nebo gotické lolity. Nebo steampunkové gotické lolity.
Jo, představu máte.
Pak jsou tu jocks.
A samozřejmě metalisti.
Vím jistě, že death metal...
vznikl z rockových prvků na nejvyšší rychlost.
Je abnormální... něco abnormálního.
Něco takového je i v módě. Říká se tomu gotická lolita.
Motorkáři mají choppery.
Každá branže má své abnormality.
Takové abnormality se řídí vlastními pravidly.
Osvobozují lidi svázané všedním životem.
To je jejich úkol na tomto světě.
Abych otestovala hranice anime,
zpovídala jsem tři nejostřejší psance z Tokia.
PRODUCENT, KENGAN AŠURA
KENGAN AŠURA
V Durarara!! je postava, která mluví přes chytrý mobil.
Přišlo mi to roztomilé,
tak jsem to zkusil sám, když na to vyšla perfektní aplikace.
Moje předchozí poznámka byla jen vtip.
Aplikaci používám kvůli poranění hrtanu.
Do aplikace jsem nahrál několik hodin svého hlasu
a aplikace teď převádí psaný text na řeč.
O čem je Kengan Ašura?
Spory a pravidla mezi firmami
se neřeší přímo, podle zákona ani jinak.
Místo toho si každá firma najímá bojovníky, kteří to řeší bojem.
Je to jednoduchý příběh o násilí a politice.
Pan Kiši mi nejdřív řekl,
že chce vytvořit celý seriál jen pomocí CG.
V podstatě hlavním prvkem Kengan Ašury jsou těla bojovníků,
takže to bylo nějak takhle:
„Co kdybychom nakreslili svaly jako brnění?“ To mě přesvědčilo.
Pan Kiši řekl, že když se lidi dodívají na Kengan Ašuru,
nechce, aby si mysleli, že je to počítačový film,
ale aby jim to připadalo jako japonské anime.
Chtěl výtvarný projev jako u anime, aby nikdo nepoznal CG.
To byla jeho představa.
REŽISÉR, KENGAN AŠURA
Ten seriál je jedním slovem o boji.
U animace je to neobvyklé, takže je to unikátní.
Moje inspirace?
Ta ke mně přichází, když o tom nejmíň přemýšlím.
Nápady přichází v každodenním životě, třeba ve vaně.
Rodí se v takovýchto chvílích.
POSILOVNA
Chodím do posilovny.
Dávám si tu práci a cvičím.
Japonská animace je ruční 3D umění.
Je to animace, do které se branže vyvinula.
Chtěl jsem to vyzkoušet v tom seriálu.
Jestli je to pro moje lidi tvrdé?
Je to pro ně hodně tvrdé.
Ručně vytváří úplně každý snímek.
V tomto ohledu z finálního projektu opravdu vyzařuje „Vyrobeno v Japonsku“.
Potkal jsem všechny bojovníky bojových umění,
kteří se tohoto projektu účastnili.
Jednou ráno jsme šli do posilovny Gold's Gym v Los Angeles.
Zrovna tam byl Schwarzenegger.
Potřásli jsme si rukama a vyfotil se s námi.
Jeli jsme na Anime Expo.
Náš režisér šel do Gold's Gym a potkal se se Schwarzeneggerem.
Kde jste byl vy, pane Higo?
Samozřejmě v Gold's Gym!
PRODUCENT, KENGAN AŠURA
Bojovníci bojových umění nám tady dělali bojové scény.
To byl základ pro nakreslení každého snímku CG.
Skutečně dávali rány a kopali.
My jsme měnili rychlost, aby to vypadalo úžasněji.
CG jsme dělali ručně. Není to snímání pohybu.
Na bojovníky jsme nic nepřipevňovali. Každou bojovou scénu jsme udělali ručně.
Taková byla představa režiséra.
Na našem režisérovi se mi nelíbí... Je trochu...
Jak to mám říct? Co mám udělat?
Nemám na něm rád to, co na něm miluju.
Ten chlap je blázen.
Pan Kiši je vážně blázen. Takže každý kolem něj je čím dál blbější.
Děti čekají na naše anime!
Omlouvám se!
#DĚTIČEKAJÍ
Udělej portrét. Máš záběr zblízka?
Seidži! Pozdrav.
VYROBENO V JAPONSKU
Nic není víc „Vyrobeno v Japonsku“ než Tóei Animation.
U zdroje jsem musela zjistit, jak to začalo.
Tóei je anime.
Originál. Kolébka toho všeho.
Je to pro děti.
Je to japonský Disney, jen kromě myšáka
mají kočku.
Trhni si, Disney.
Každé dítě v Japonsku vyrostlo na Tóei.
ŠÉF TÓEI ANIMATION JMÉNO: KOZO, VĚK: 71
MÁ RÁD: SAINT SEIJA
Japonská animace je Tóei Animation,
která byla založena po prohrané válce. Podle Disneyho.
Byla to úplně nová branže.
Po prohrané válce to dětem dávalo naději.
Tak Tóei Animation začala.
FANOUŠEK TÓEI JMÉNO: HARU, VĚK: 30
OBLÍBENÁ POSTAVA: SAINT SEIJA
Určitě se budu dívat.
Tóei Animation sleduju hodně dlouho.
Například Slam Dunk, Dragon Ball Z, Digimon.
Sám dělám ilustrace,
takže se na to dívám jako student kvůli vlastním kresbám.
Jelikož to dělají pomocí CGI,
možná to někteří dřívější fanoušci nepřijímají,
ale myslím, že je to kvůli mladší generaci,
takže mě zajímá, jak to dopadne.
Proto je cílové publikum Tóei Animation vždycky dětské.
Proto dělají anime, které jim dělá radost.
A neměli by se toho vzdát.
Mám rád frázi: „Přátelství, snaha, vítězství“.
Láska v anime je v tom, jak tohle předávat dětem.
To je radikální.
Máte COSMO?
Už je mi 70, takže je to skoro pryč, ale stále to tam je.
Když je film hotový,
nebo když dodělám seriál, opadne ze mě stres.
Do té doby jsem hodně ve stresu.
Myslím, že COSMO mě drží u vytváření anime.
Seijo, spal svoje COSMO.
„Saint Seija...
Každý malý chlapec...
Saint Seija...
Jo!“
Nějak tak.
Hudba je důležitá součást japonské kultury a anime.
Anime jsou známá šílenými přehnanými rockovými operami.
A fanoušci anime ze svých hudebních stylů šílí.
- To je Evangelion! Znáte ten song? - Jo.
- Umím ho. - Jo? Zpívejte!
Hudba je pro tyto fanoušky všechno.
Takže jsme našli jejich múzu.
ZPĚVAČKA, „A CRUEL ANGEL'S THESIS“ Z EVANGELIONU
Když jsem slyšela melodii „A Cruel Angel's Thesis“,
říkala jsem si: „Páni, to je těžká píseň!“
Nevím, kolikrát jsem ji zpívala, ale je to v desítkách tisíců.
Reakce publika se liší podle země,
ale všichni se mnou zpívají japonsky.
Pokaždé mě překvapí.
Dnešní kostým navrhla jako vždy moje stylistka Čika Hanašima.
Co tě inspirovalo?
- Tentokrát královna. - Královna!
Před koncerty moc netelefonuju,
ale pokud ano, tak své dceři.
Spí.
Promiň, dceruško...
Zavěsila.
V Evangelionu mám ráda poslední epizodu.
Mám ji ráda, i když má smíšené kritiky.
Každý má svůj názor.
Ty scény mi přišly nejvíc filozofické
a připadaly mi jako probuzení.
Proto se mi to líbí.
Filozofie v textech písní...
podle mě závisí na tom, jak je interpretujete.
Třeba píseň „Young man, become a myth“
mi při zpěvu připadá hodně hluboká.
Chci zavolat svému manažerovi.
Haló?
Ahoj.
Kde jsi?
Venku.
Kde je to venku?
Co? Venku je venku.
- Snaž se ze sebe dát všechno. - Jo, vynasnažím se!
- Ahoj. Měj se. - Děkuju. Ahoj.
Nikdy jsem nechtěla být profesionální zpěvačka.
Než jdu na pódium, jsem strašně nervózní.
Jak jsem se o anime dozvídala víc a víc,
přišlo mi, že vím míň a míň.
Anime bylo původně pro děti. Tak jsem se vrátila na začátek.
Není tajemství, že Japonci mají rádi roztomilost.
Vždyť se podívejte na ty děti.
A všechny milují anime.
Jaké máš ráda anime?
No jo. Jazyková bariéra.
Doraemon.
Aikatsu Friends!
Pretty Cure!
- „Zahrajme si znovu.“ - Aha. Jo, to bych ráda.
„Kultura kawaii“ znamená „kultura roztomilosti“.
Ale nenechte se mýlit, není jen pro děti.
Víte, že kultura kawaii začala v 60. letech jako revolta
proti dospělosti a autoritám?
Že studenti na protest vyhazovali učebnice a četli jen mangu? Jo.
A dnes anime kawaii způsobuje revoluci podoby anime.
Tak roztomilé!
Tak velká hlava!
Říká se, že v Rilakkumovi je stařec. To jsou fámy, že?
Slyšel jsem, že uvnitř by mohl být Kaořin otec.
Fámy, že?
JEN FÁMA
RILAKKUMA A KAORU
Takhle vytváříme fázovou animaci.
Nejdřív musíme
postavit všechno, co se objeví na kameře.
Musíme vyrobit loutky, udělat kresby, vytvořit pokoje
a v tomto případě vytvořit loutky Rilakkumy a lidí.
A pak začneme loutkami hýbat.
Pokud jde o to, jak dlouho trvá vytvoření fázové animace...
Jednomu animátorovi trvá celý den natočit deset vteřin.
Miluju zip na Rilakkumových zádech.
Kaoru potřebuje Rilakkumu,
protože je tak hebký a hřejivý, a myslím, že se ho nedokáže vzdát.
Nemyslím si, že by Kaoru v životě moc zápolila.
Myslím, že existují chvíle, kdy cítíme,
že nic nejde dobře.
To ukazuje, že Kaoru je normální
jako my všichni.
Myslím, že je důležité brát věci s klidem,
protože když toho máte moc,
můžete zapomenout být na druhé milí.
Když se neuvolníte, ani vám nechutná jídlo.
Sladké knedlíky? Ty miluju.
Moje oblíbené jsou
ty se sladkoslanou polevou ze sójové omáčky a cukru.
Ty se sójovou omáčkou mám taky ráda.
Dal bych si. Můžu?
Přines prosím nějaké ty dobré knedlíky i mně.
Do scénáře jsme dali hlavní události z každého měsíce,
které se v Japonsku slaví od dubna do března.
Pokud jde o období,
spočítali jsme polohu slunce během 12 měsíců kvůli vytvoření světla.
Roční období jsme ilustrovali taky sněhem a třešňovými květy.
Chtěla jsem, aby se s ní každý ztotožnil.
Fázovou animaci jsme použili poprvé,
takže jsem věděla, že můžeme dělat věci, které bychom naživo nemohli.
Chtěla jsem nechat svou představivost zdivočet... vybouchnout.
A nechat se dovést do úplně jiného světa.
Japonská kultura se točí kolem hodnot respektu, cti a hrdosti.
Obzvláště hrdosti na práci.
Což znamená?
Japonci pracují opravdu tvrdě.
Možná se to přeneslo.
V Japonsku jsem makala jako šroub, abych dala tento film dohromady.
Musela jsem vymáčknout podstatu anime, jinak bych zůstala pozadu.
Zpovídala jsem tvůrce Aggretsuko, které se bouří proti kancelářské kultuře
novým ohlušujícím způsobem, kdy je to zároveň kawaii a velmi ostré.
Jméno „Rarecho“ pochází z mé amatérské doby.
Byla to moje internetová přezdívka. Vlastně to nic neznamená.
Napadalo mě to náhodně.
A když to jméno teď ve 46 letech stále používám...
říkám si: „Není to problém?“
Jsem návrhářka postav,
která stojí za tím, jak postavy v Aggretsuko vypadají a jak se chovají.
Mám tuhle masku, protože...
jsem trochu stydlivá.
Když jsem dělal prezentaci pro Sanrio,
místo toho, abych všechno jako obvykle namluvil sám,
požádal jsem manželku, aby namluvila hlavní postavu.
Sanriu se moc líbil její hlas a chtěli ji obsadit.
A já: „Skutečně? Vážně? Uděláme to tak?“
Jmenuju se Recuko.
Je mi 25 let a jsem svobodná. Štír, krevní skupina A.
Recuko vznikla z příběhů mnoha lidí.
Je směsí několika lidí, které znám.
Příklad inspirace ze zkušenosti...
Vemte si příběh z první epizody, kde Recuko šla do práce v sandálech.
Už jsem to udělal několikrát.
Takhle se Recuko zrodila.
Ředitelka Gori a Wašimi byly mnohem realističtější.
Moje tělo nebylo stvořené k tomu zpívat death metal.
Začal jsem zpívat, protože jsem neměl koho požádat.
Tak jsem si řekl: „No, udělám to sám.“
Vygooglil jsem si to a měsíc to zkoušel.
„Deathmetalový hlas“ není dělaný pro tyhle mikrofony.
Čaj.
Prosím?
Proč death metal?
Když můj kamarád při nadávání vrčel, znělo to jako death metal.
Tak jsem si říkala, že by se to tam hodilo.
Proto Recuko začala zpívat.
Témata Aggretsuko,
třeba když Recuko už nebaví podávat čaj,
se v japonské komedii vyskytují uplynulá tři desetiletí.
Překvapilo mě, jak to divákům v zámoří přišlo vtipné.
Ale pak s nedávným hnutím #MeToo
se možná svět nevyvinul tak, jak jsem si myslel.
To taky patří k tvojí práci. Je to pro ženský!
Debilní šéf!
Kdybych měla čas...
ráda bych spala.
Co jsem naposledy googlil? Bylo to egovyhledávání.
Svoje jméno.
Ale jelikož můžete na Netflixu přeskočit úvody a konce,
moc lidí mě nezná.
Konec samotného světa karaoke, zbav mě bolesti z kancelářské práce.
#NedržSeZpátkyHolka
Udus se mým hněvem!
Začala jsem cítit, že ztrácím přehled,
váznu v japonských rozporech.
Jak vznikne anime jako Aggretsuko, hlasité, agresivní a drsné,
když Japonsko je doslova nejméně drsná země, kde jsem byla?
Říct, že Japonsko je čisté, by bylo slabé slovo.
Je křišťálově čisté.
Žádné odpadky.
Což je obdivuhodné, než si uvědomíte,
že tam nejsou ani odpadkové koše.
A Tokio není jen čisté.
Je zelené.
Možná i to inspiruje tuhle uměleckou formu.
Anime se pouští do závažných témat.
Jako změna klimatu, technologie, apokalypsa, utopie,
zmutovaná flóra a fauna. A krabi.
Obrovští lidožraví krabi.
Existuje dokonce anime, kde je všechno.
A silné dívky.
7SEEDS je o světě, kde lidstvo vymřelo po přírodních katastrofách.
Spojení mezi světem 7SEEDS a naším vlastním?
Podmínky jsou jiné,
ale přijde mi, že v obou světech se dějí podobné věci.
Během kreativního procesu,
kdy jsme kreslili chování protagonistů
a já režíroval jejich pohyby, přišlo mi to jako současnost,
kdy byli v podobné situaci, jako do které jsme se dostali my.
Myslím, že je to skvělá série s výraznými postavami.
7SEEDS je velmi zajímavá série!
Miluju 7SEEDS!
7SEEDS je tak zajímavé! Nejlepší!
7SEEDS!
7SEEDS je tak populární u žen,
protože každá ženská postava je silná jiným způsobem
a mužské postavy jsou laskavé nebo silné.
Myslím, že každá postava je svým způsobem velmi přitažlivá.
„7SEEDS“ doslova znamená „sedm semínek“.
Každý chlapec a dívka, kteří jsou vyslaní do budoucnosti, jsou „semínko“.
7SEEDS se liší od jiných dívčích mang v tom,
že se tak nesoustředí na milostné vztahy,
ale má jiný přístup,
kdy se zabývá hlubším tématem přežití.
Kdybych nebyl v animátorské branži,
asi bych dělal něco souvisejícího s astronomií.
Astronomie.
Zdá se, že všichni tvůrci anime mají záložní plán.
Potřebuju záložní plán.
Co by to mělo být?
Chtěl jsem být kuchař.
Myslím, že bych byl hodně dobrý.
Kdybych nebyl v animátorské branži?
To je velmi nebezpečná otázka.
Opravdu nebezpečná otázka.
Protože život tvůrce není procházka japonským čistým zeleným parkem.
Může být deprimující.
Způsobovat úzkost. Brát veškerý čas.
A taky mi došlo...
že neuvěřitelně osamělý.
Přestěhovat se navždy do Tokia?
Ne. Moc mi chybí moje rodina.
Od studentských let pracuju denně 20 hodin.
Dělám filmy a můžu se u toho udřít.
Dělat cokoliv kolem filmu znamená obrovský stres.
Kdybych měl čas, spal bych denně šest hodin.
Při tvorbě animace nemáte moc volna. Všichni mají napilno.
Kdybych měla čas...
ráda bych spala.
Váš příští krok?
Žít pohodový život?
Starání se o ježka.
To bude moje záloha.
Začala jsem o všem pochybovat.
O svém rozhodnutí jet do Japonska. O své schopnosti sdělit ten příběh.
Všichni ti tvůrci anime se začali zdát tak vzdálení.
Jak mohou beze spánku pracovat
a přicházet s kreativní inovací?
Zvláště ti, kteří to dělají několik desetiletí.
Když jsem synovi zpíval písničku z Ultramana,
zeptal se: „Co je to za písničku?“
Řekl jsem, že z Ultramana. Pak ho začal milovat.
Dívali jsme se na staré i nové řady.
Oba milujeme Ultramana. Postoj Ultramana.
Kdysi jsem chtěl navrhovat auta.
Myslím, že tím bych se rád živil.
ŠINDŽI ARAMAKI KARIÉRNÍ ČASOVÁ OSA
Jako první jsem režíroval Madox-01.
Byla to 40minutová původní video animace, OVA.
K. KAMIJAMA KARIÉRNÍ ČASOVÁ OSA
Jako první jsem režíroval Patlabor Minimum.
Jsou to krátké filmy doprovázející OP na show zvanou Patlabor.
Po desetiletí tvořím ručně kreslené animace.
Pak přišlo něco, co návrhům a světu odhalilo ještě víc.
Jako počítačová grafika. Bylo to všude ve zprávách
a já jsem si říkal: „Tohle je cesta, kterou jít dál.“
Bezpochyby to byl první film APPLESEED.
Poprvé jsem použil snímání pohybu
a všechno jsem renderoval ve 3DCG.
Nejvíc času jsem strávil na Ghost in the Shell.
Přece jen to byly dvě řady.
Taky jsem natočil celovečerní film.
Eden of the East byl můj první úplně původní titul.
Hodně času mi zabral Vesmírný pirát Kapitán Harlock,
což byl film celý v CG.
Myslím, že jeho výroba trvala přes pět let.
Už si nepamatuju podrobnosti,
ale myslím, že pan Aramaki chtěl původně vytvořit
jinou řadu Ghost in the Shell.
Byli jsme na párty a producent Išikawa náhodou seděl vedle mě.
Tak jsem si řekl, že se ho přeci zeptám, když už tam je.
Padlo rozhodnutí, že pan Aramaki a já
uděláme seriály Ghost in the Shell spolu.
Ale oba jsme režírovali jiné projekty
a nemohli jsme začít hned,
ale rozbíhal se další projekt.
Byl to Ultraman a nabídli ho nám.
Jelikož jsme oba z generace, která na prvním Ultramanovi vyrostla,
oba jsme z toho byli nadšení.
Pokud jde o obrazovou stránku...
dechberoucí akční scény jsou skvělé, to ano,
ale jelikož je CG založena na snímání pohybu,
lidé vypadají víc lidsky
a taky víc syrově.
To spojení lidské syrovosti a deformačního stylu anime
chci dohnat až na limit.
Cítila jsem, že jsem sama narazila na limit,
což je v Tokiu těžké,
protože tam se zdá, že limity neexistují.
Od restaurací s automaty...
přes rychlovlaky...
až po ty nejsložitější moderní toalety, jaké svět viděl.
Japonsko také žije v budoucnosti.
Všude je snaha o plnou automatizaci... zvláště v animaci.
Nesnáším opakující se úkoly.
Kéž bychom na tohle všechno mohli použít počítače.
3DCG zahrnuje spoustu procesů
a prvků k výrobě obrazu.
Rád bych vám vysvětlil každý proces.
ANIMATIK
Tohle je část animatiku.
Hrubá data nám umožňují experimentovat, abychom vymysleli,
jak vytvořit silné scény, které máme v hlavách.
Pak přichází na řadu modelování.
ROZVRŽENÍ
Chtěl jsem víc rozdrtit tu pěst a zabořit ji do masa.
A chtěl jsem, aby se to místo vyboulilo.
Tohle je efekt.
Tady můžete vidět, že dopad té rány je tak silný,
že z toho svalu vychází pára.
Chci, aby vycházela z té praskliny, ale to by znamenalo spoustu práce.
Takže pára vychází z povrchu.
Vidíte, že v tom záběru podvádíme.
Důvod, proč mám tolik světla dopadajícího na ring, je ten,
že jsem chtěl během souboje postav vytvořit dojem záblesků.
Emoce postav vyjadřuje barva světla.
Chtěl jsem ty záblesky využít
efektivním způsobem.
Mým cílem ani není reprodukce japonského anime ve 3DCG.
Ale rád bych vzal americké a evropské komiksy
a grafické novely, které mám moc rád,
a v tom stylu je nějak uvedl do pohybu.
To je můj cíl.
Režisér má tři úkoly. Tři základní úkoly:
Mít vizi. Vybrat si. Rozhodnout.
Jo, nevěděla jsem, co mám dělat.
K podstatě anime se budeme muset dostat složitěji.
Posílám zálohu. Jde o výslech.
- Jméno? - Rui Kuroki.
- Věk? - Čtyřicet jedna.
- Místo narození? - Tokio.
- Nemáte rád? - Stárnutí.
Co jste měl k obědu?
- Nejedl jsem. - Proč?
Protože nemám čas.
- Pro koho pracujete? - Pro sebe.
Jak jste sem dorazil?
Autem.
- Domácí mazlíčci? - Ne.
- Psi, nebo kočky? - Psi.
- Oblíbené jídlo? - Krabi.
- Jak dlouho bydlíte na stejném místě? - Čtyřicet let.
- Oblíbená barva? - Černá.
- Oblíbený film? - Krotitelé duchů.
- Kde jsme? - V I.G.
Vaše práce?
Producent animace.
Vaše první anime?
Kill Bill.
Kolik jste produkoval anime?
Přes dvacet.
Vaše oblíbené?
B: The Beginning.
Koho respektujete?
Koho respektuju?
Svého otce.
Kde čerpáte inspiraci?
Z hlav ostatních lidí.
- Co si vaše rodina myslí o vaší práci? - Jsou na ni pyšní.
Co jste naposledy googlil?
Stan Lee.
Váš nejtěžší projekt?
Kill Bill.
Váš oblíbený autor?
Oblíbený autor? William Burroughs.
Váš hlavní cíl?
Jít se do nebe.
- Váš příští krok? - Žít pohodový život?
- Máme se obávat? - Myslím, že ne.
- Jste Keith? - Nejsem.
- Jste Koku? - Nejsem.
- Jste Killer B? - Nejsem.
Jaký je vrcholný moment v druhé řadě?
To vám nemůžu říct.
Tuhle výpravu jsem potřebovala kvůli pochopení anime,
ne abych byla lepší filmařka.
Jde tam o přijetí, inspiraci
a něco, co tihle tvůrci anime vědí celou dobu.
Japonské rozpory nejsou matoucí.
Jsou zásadní.
Uvolněte se v chaosu a skvělé nápady se hrnou.
Kde beru nápady?
Nápady přichází v každodenním životě, třeba ve vaně.
Ve vaně.
Může to být třeba ve vaně...
Obvykle ve sprše.
Napadají mě pořád, třeba když se jdu projít.
Když jedu domů.
...nebo se jen tak procházím.
Nápady si nevybírají místo ani čas.
Takže otázka není: „Co je anime?“
Jak se dělá, proč se dělá,
proč ho fanoušci milují?
Nejsou to jen lidi, kteří ho tvoří: tvůrci nápadů, snílci,
vizionáři, kteří mají odvahu říct: „Na to seru.“
To, co anime spojuje a dělá z něj výjimečnou věc...
je pocit, že můžete být součástí něčeho většího, než jste sami.
Způsob, jak vás přijímá do této bláznivé komunity.
A jak ve vás vyvolává pocit, že nejste sami.
Tvoří ho vyvrhelové pro jiné vyvrhele.
Bylo jedno, do jaké školy jsem chodil a v které zemi.
Když jsem viděl někoho v tričku Wolverina,
věděl jsem: „Můžu s ním pokecat o X-Menech!“
Víte? A to byl způsob spojení napříč kulturami.
Rouška tajemství je odstraněna.
Anime je tady.